Portada interior

El futur segons Elon Musk

Intel·ligència artificial, abundància, poder i política

Nota al lector

El 29 de juliol de 2026, The Economist va publicar a YouTube una entrevista de vuitanta-cinc minuts entre la seva directora, Zanny Minton Beddoes, i Elon Musk. La conversa, enregistrada a la Gigafactory de Tesla a Texas, comença parlant d’intel·ligència artificial i acaba en una discussió intensa sobre Europa, immigració, mitjans de comunicació i poder polític.

Aquest llibre és una síntesi narrativa i no literal d’aquella entrevista. Reordena les intervencions perquè es puguin llegir com un assaig, però no hi afegeix dades ni interpretacions procedents d’altres fonts. Les prediccions i afirmacions factuals s’atribueixen a qui les formula. No han estat verificades de manera independent. Quan Musk i Minton Beddoes discrepen, el text conserva el desacord en comptes de resoldre’l artificialment.

Font única: The full-length interview with Elon Musk | The Economist, publicada el 29 de juliol de 2026.

1. Una intel·ligència més gran que la de tota la humanitat

Del minut 00:00 al 12:10

La conversa comença en una fàbrica de Texas i amb una dificultat: com es presenta un home que dirigeix empreses de cotxes, coets, intel·ligència artificial i robots sense recórrer als superlatius? Musk respon amb una definició més senzilla. Es considera, per damunt de tot, un constructor. Li agrada fabricar coses i passa els dies anant d’un projecte a un altre.

Minton Beddoes li demana que uneixi totes aquelles peces i descrigui el món del 2036. La resposta no parteix dels automòbils ni dels coets, sinó de la intel·ligència artificial. Musk prediu que, aproximadament en cinc anys, la capacitat de la IA superarà la suma de la intel·ligència humana. En una dècada, segons ell, la diferència serà enorme. Les màquines podran fer millor gairebé qualsevol activitat, amb una excepció inevitable: ser humanes.

Què produirà una intel·ligència tan gran? Musk imagina una era d’abundància extraordinària, sempre que no hi hagi una catàstrofe com una guerra termonuclear mundial. Per explicar-ne el mecanisme, divideix l’economia futura en dues parts. La primera és la intel·ligència digital, que ja avança dins dels ordinadors. La segona és la intel·ligència física: robots humanoides capaços d’actuar sobre la matèria. La IA pot pensar, però necessita braços i cames per fabricar objectes, transportar-los i prestar serveis. Si s’uneixen una capacitat mental enorme i una multitud de robots, la producció de béns i serveis podria créixer fins a límits que avui semblen absurds.

És aquí on l’entrevistadora introdueix una pregunta molt terrenal: si els accionistes compren participacions de les empreses de Musk esperant beneficis, com guanyaran diners? Musk capgira la pregunta. El 2036, diu, els diners podrien haver perdut importància. Si les màquines produeixen més aliments, habitatges, transport i entreteniment del que una persona pot consumir, la funció dels diners es reduiria radicalment.

La predicció porta directament al problema del control. Musk no creu que un ésser humà pugui governar una superintel·ligència molt superior. Compara la situació amb la distància cognitiva que separa els humans dels ximpanzés: si la diferència entre la IA i nosaltres és encara més gran, costa imaginar que continuem manant. Per això considera essencial que aquests sistemes busquin la veritat, siguin curiosos, valorin la humanitat i vulguin que prosperi.

Minton Beddoes recorda que Musk havia advertit repetidament dels riscos de la IA, inclosa la possibilitat de robots assassins i d’una extinció humana. Ara, en canvi, sembla més tranquil. Ell contesta que el risc no ha desaparegut, però que ja no veu cap manera de frenar l’impuls tecnològic. Fins i tot dubta que fos convenient prémer un hipotètic botó d’aturada, perquè l’escenari més probable continua sent, al seu parer, una abundància generalitzada.

La seva posició actual és una barreja d’acceptació i optimisme: si no pot aturar el procés, prefereix intentar reduir els perills i gaudir del viatge. Hi afegeix una ironia. Quan va ajudar a crear OpenAI per contrarestar el domini de Google, i quan d’OpenAI va sorgir posteriorment Anthropic, les seves accions van accelerar precisament la tecnologia que pretenia vigilar. La primera paradoxa de l’entrevista queda plantejada: Musk tem el poder de la IA, però també contribueix a augmentar-lo.

2. Els competidors com a vigilants

Del minut 12:10 al 15:20

Si la IA no es pot aturar, encara es pot fer més segura? Musk proposa una mesura immediata i relativament simple. Les principals empreses del sector haurien de reunir-se cada setmana o cada dues setmanes per compartir problemes de seguretat. Abans de publicar un model que superés clarament els anteriors, els competidors disposarien d’una o dues setmanes per provar-lo mitjançant una interfície controlada.

La proposta es basa en un incentiu poc idealista però potent: una empresa rival no tindrà gaire interès a ocultar els defectes d’un competidor. Els mateixos actors que lluiten per arribar primers podrien mantenir-se mútuament sota vigilància. Musk pensa que els equips tècnics de frontera detectaran riscos que un funcionari sense coneixement especialitzat difícilment podrà identificar.

Minton Beddoes hi veu un problema evident. Els responsables d’aquestes empreses competeixen, desconfien els uns dels altres i sovint s’insulten públicament. Per què haurien de compartir l’accés a una tecnologia valuosa? Musk respon que no caldria lliurar el model ni revelar-ne els secrets. N’hi hauria prou amb permetre proves limitades. Afirma que ja n’ha parlat amb Demis Hassabis i que també ho plantejarà a Dario Amodei.

El govern entraria en joc en un segon nivell. Si diverses empreses detectessin un perill greu i el creador del model es negués a corregir-lo o endarrerir-ne el llançament, aleshores informarien les autoritats. Musk compara el sistema amb l’autoregulació de la indústria cinematogràfica: el sector estableix classificacions i l’Estat només ha d’intervenir davant d’un risc que l’empresa responsable no vol gestionar.

La directora de The Economist insisteix en la urgència. Amb nous avenços gairebé cada dia, sis mesos poden ser massa temps. Musk hi coincideix: les converses haurien de començar immediatament. No ofereix una institució ja construïda, sinó una primera barrera provisional en una cursa que continua accelerant.

3. La Xina, els xips i l’electricitat

Del minut 15:20 al 25:43

La seguretat no pot ser només nord-americana. La conversa gira cap a la Xina i cap a models com Kimi K3, que, segons els participants, s’ha aproximat ràpidament als sistemes occidentals més avançats. Musk considera que Anthropic encara manté l’avantatge amb el seu model de frontera, però creu que les empreses xineses progressen molt amb una quantitat relativament petita de capacitat de càlcul.

Per entendre la cursa, Musk redueix la IA digital a dos recursos físics: xips i electricitat. A la Xina, les restriccions a l’exportació de semiconductors avançats converteixen els xips en el principal coll d’ampolla. Fora de la Xina, sosté, el problema s’està desplaçant cap a l’energia, la refrigeració i la infraestructura necessària per encendre tots els processadors disponibles. La fabricació de xips creix més de pressa que la nova potència elèctrica en bona part del món.

La posició xinesa li sembla especialment forta. Afirma que el país ja produeix més electricitat que els Estats Units, Europa i l’Índia junts, i que encara n’augmentarà molt la capacitat. També destaca el desenvolupament de robots i descriu amb humor les competicions en què les màquines boxegen o continuen lluitant després de perdre alguna peça.

Minton Beddoes pregunta si Washington hauria de prohibir l’ús de models xinesos. Musk no hi veu una solució. Els Estats Units poden limitar què fan les seves empreses, però no poden impedir que la resta del món utilitzi tecnologia xinesa. Tampoc considera que una prohibició domèstica eviti que la Xina arribi al lideratge. Afegeix que el país pot estar més a prop del que es pensa de superar les dificultats de litografia i fabricar grans volums de xips avançats.

La seva resposta al límit energètic és espacial: centres de dades en òrbita. Si aquesta idea resolgués el problema de l’electricitat, la limitació tornaria a ser la disponibilitat de semiconductors. És una mostra de com pensa Musk: quan una infraestructura terrestre imposa un sostre, trasllada el problema fora de la Terra.

La conclusió política és que qualsevol mecanisme de seguretat seriós hauria d’incloure les empreses xineses. Si un model perillós aparegués als Estats Units o a la Xina, només els governs d’aquests dos països tindrien prou poder per intervenir. Les empreses detectarien el risc; els governs actuarien si el creador no ho fes. La cooperació proposada no elimina la rivalitat geopolítica, sinó que intenta construir una alarma comuna al mig de la competició.

4. Rivalitats personals i feines digitals

Del minut 25:43 al 31:20

La confiança torna a aparèixer, aquesta vegada amb noms propis. Musk explica la seva hostilitat cap a Sam Altman a partir de la transformació d’OpenAI. Ell diu que va contribuir a una organització sense ànim de lucre, oberta i orientada al benefici de tothom, i que posteriorment la va veure convertida en una empresa tancada i valorada en centenars de milers de milions de dòlars. Aquesta diferència entre el projecte inicial i l’organització actual és, segons Musk, l’arrel del conflicte.

També interpreta la creació d’Anthropic com una conseqüència de la desconfiança envers Altman. En canvi, parla favorablement de Dario Amodei i de les persones d’Anthropic que ha conegut, a les quals atribueix principis i preocupació pel futur. Això no li impedeix advertir que les bones intencions no garanteixen un bon resultat. Malgrat les enemistats, afirma que els responsables del sector podrien deixar de banda les diferències si el risc ho exigís.

Minton Beddoes desplaça la conversa cap a una por més immediata: la feina. Recorda que una gran majoria dels nord-americans es mostren preocupats per la IA i que Amodei ha pronosticat la desaparició ràpida de moltes ocupacions administratives d’entrada. Musk critica la manera d’anunciar aquests perills: si una empresa descriu un model com una cosa aterridora i després el publica, és natural que la població s’espanti.

Tot seguit, però, fa una predicció igualment contundent. Les feines que es fan davant d’un ordinador o amb un telèfon seran les primeres a quedar exposades. Sosté que la IA ja programa millor que la gran majoria dels enginyers de programari i que aviat superarà gairebé tots els professionals. Compara el futur de la programació amb els escacs: un programa com Stockfish juga tan bé que ni el millor campió humà pot competir-hi, fins i tot si el programa s’executa en un dispositiu modest.

La substitució de les activitats físiques arribarà quan els models digitals puguin dirigir robots humanoides prou capaços. Així, la mateixa divisió del primer capítol reapareix aplicada al mercat laboral: primer la intel·ligència sense cos; després, la intel·ligència equipada amb mans.

5. Quan treballar sigui una elecció

Del minut 31:20 al 41:07

Musk resumeix el seu pronòstic laboral amb una idea: treballar serà opcional. Ho compara amb cultivar un hort. Ningú no necessita plantar tomàquets per menjar, perquè els pot comprar, però hi ha qui ho fa per plaer o per donar un toc personal a un sopar. En un món de màquines molt més eficients, les persones podrien continuar treballant per interès, identitat o satisfacció, no per necessitat material.

Minton Beddoes accepta la intuïció, però pregunta com viurà la gent durant el trajecte. Si les feines desapareixen i la riquesa es concentra en els propietaris de la tecnologia, l’abundància final no impedirà una revolta durant la transició. Musk reconeix que el camí serà accidentat i que la diferència respecte de revolucions anteriors serà la velocitat. Recorda que la paraula computer designava originalment persones que feien càlculs i que edificis sencers eren plens d’aquells treballadors. Els ordinadors van eliminar la feina, però també van fer que poca gent la trobés a faltar. Ara el canvi podria concentrar-se en molt menys temps.

Com a representació literària del futur, recomana les novel·les de la Cultura d’Iain M. Banks. L’entrevistadora hi veu un inconvenient: en aquell univers, les intel·ligències artificials són tan poderoses que l’agència humana queda reduïda. Aquesta objecció resumeix una tensió de tota la conversa. Una vida còmoda no és necessàriament una vida controlada pels humans.

Per sostenir la població, Musk proposa una renda universal elevada. Quan Minton Beddoes pregunta d’on sortirien els recursos, ell respon que el Tresor podria crear diners i repartir-los. La seva argumentació depèn de la producció: si els béns i serveis augmenten més de pressa que la massa monetària, el resultat no seria inflació, sinó deflació. La directora admet que el mecanisme és possible, però continua preocupada per la política necessària per arribar-hi.

Musk no oculta l’ambivalència. Diu que, fins i tot dins d’un mateix dia, pot passar de l’entusiasme al terror. No es presenta com algú convençut que tot anirà bé; considera que els beneficis poden ser immensos i els riscos, reals.

La conversa arriba als impostos i a la propietat. Musk afirma que ja ha pagat una quantitat rècord d’impostos, que podria pagar-ne bilions al llarg de la vida i que no hi té inconvenient. Calcula que els gravàmens sobre els ingressos i, més endavant, sobre l’herència reduiran molt el patrimoni final. Explica també que una raó per cotitzar SpaceX és permetre que milions de persones participin en el seu creixement, cosa que una empresa privada no pot fer amb la mateixa amplitud.

Per a ell, la riquesa serveix sobretot per conservar temporalment la direcció de les empreses. Aquesta funció també caducaria si la IA arribés a ser prou intel·ligent per prendre les decisions importants. En aquell moment, diu, ni els diners, ni els impostos, ni el control corporatiu significarien el mateix.

6. El poder d’un sol constructor

Del minut 41:07 al 49:44

La promesa d’abundància no elimina una pregunta incòmoda: és raonable que una sola persona controli empreses capaces de transformar l’economia, les comunicacions i l’espai? Minton Beddoes assenyala el poder de vot de Musk després de la sortida a borsa de SpaceX. Ell replica que altres fundadors, com els d’Alphabet o Meta, també conserven el control de les seves companyies.

La seva justificació és temporal. Els mercats públics pressionen perquè cada trimestre ofereixi resultats immediats, mentre que projectes com una base lunar o marciana necessiten cinc, deu anys o més. Musk vol poder gastar avui en objectius que redueixen el benefici present però que considera essencials per al futur. Elogia els inversors particulars amb visió de llarg termini i explica la conducta dels gestors professionals a partir dels seus incentius: si la carrera i la remuneració depenen del rendiment anual, exigiran resultats anuals a les empreses.

La concentració també crea el risc que tot depengui d’una persona. Què passaria si Musk morís sobtadament? Ell creu que Tesla i SpaceX funcionarien bé durant uns quants anys perquè tenen plans clars. Utilitza Apple com a exemple: l’empresa va continuar prosperant després de Steve Jobs, però, segons Musk, va perdre la capacitat de produir invents del mateix nivell transformador. La seva aportació a les companyies seria aquesta direcció creativa.

Minton Beddoes pregunta si la IA ha substituït Mart com a obsessió principal. Musk diu que no. El criteri que uneix els projectes és ampliar al màxim la continuïtat de la consciència. Vol una civilització que s’estengui per la Lluna, Mart i, eventualment, altres llocs del sistema solar. Recorda que Star Wars, vista quan tenia uns sis anys, va ser la primera pel·lícula que va veure al cinema i el va impressionar profundament.

La realitat actual li sembla tan improbable que la relaciona amb la teoria de la simulació. SpaceX construeix l’objecte volador més gran i potent creat fins ara i pretén arribar a llançar Starship més d’una vegada per hora. Minton Beddoes pot dubtar del calendari, però considera que el seu historial obliga a prendre seriosament l’objectiu. Musk respon sense matisos: passarà.

7. Starlink i la guerra d’Ucraïna

Del minut 49:44 al 55:18

El poder corporatiu deixa de ser abstracte quan la conversa arriba a Starlink. La xarxa de satèl·lits ha estat important per a les comunicacions ucraïneses durant la guerra. Segons Musk, terminals adquirits a través d’Ucraïna també van ser traslladats clandestinament a zones ocupades i utilitzats per forces russes, fins i tot en operacions d’atac.

SpaceX i el govern ucraïnès van respondre creant una llista de terminals autoritzats. La solució va impedir determinats usos russos, però també va deixar sense connexió persones que només volien treballar o estudiar. Una decisió tècnica sobre identificadors es va convertir en una decisió amb conseqüències militars i civils.

Minton Beddoes pregunta com se sent Musk tenint la capacitat d’influir en una guerra i si és apropiat que un particular disposi d’aquest poder. Ell rebaixa la premissa: no creu que Starlink determini per si sol el resultat final del conflicte. Tot seguit exposa la seva posició política. Considera que el front s’ha mogut molt poc durant anys, que moren soldats dels dos bàndols i que esperar una retirada completa de Rússia no és realista. Defensa un acord pragmàtic i algun tipus de concessió per evitar més morts.

L’entrevistadora recorda l’agressió russa i sosté que Ucraïna encara presenta una resistència efectiva, inclosos atacs amb drons dins de Rússia. Musk insisteix que Ucraïna no recuperarà tots els territoris i que ja advertia, anys enrere, que prolongar la guerra sense concessions només produiria més víctimes. Nega que això el converteixi en prorús i diu que ha estudiat profundament els antecedents del conflicte.

El desacord no queda resolt. Minton Beddoes valora el suport inicial de Starlink a Ucraïna, però continua qüestionant que un empresari pugui inclinar la balança. Musk recorda que en una guerra no hi ha actors impecables. La qüestió central persisteix: qui ha de governar una infraestructura privada quan aquesta esdevé estratègica?

8. L’entrada a la política

Del minut 55:18 al 57:14

Després d’haver contribuït a la reelecció de Donald Trump, Musk va participar activament en l’intent de reduir la despesa federal a través de DOGE. Mirant enrere, admet que es va implicar massa en política i que es va deixar portar.

L’objectiu, explica, era atacar un dèficit enorme. Afirma que els interessos del deute ja superaven la suma de la despesa militar i d’intel·ligència, i que això obligava a revisar pagaments, malbaratament i frau. Descriu el procediment de DOGE com una comprovació elemental: demanar les dades de contacte del receptor o alguna prova que els diners arribaven a la finalitat declarada.

Com a exemple, explica que determinats pagaments presentats com a ajuda per a l’Àfrica contenien instruccions de transferència cap a entitats situades a Washington. Quan el seu equip demanava contactar directament amb els beneficiaris africans, diu, de vegades no obtenia resposta. Minton Beddoes accepta que hi havia malbaratament, però no vol convertir la conversa en una revisió completa de DOGE. El punt que l’interessa és un altre: el cost humà d’actuar amb aquella rapidesa.

9. La disputa sobre USAID

Del minut 57:14 a l’1:01:15

Aquest és un dels desacords més durs de l’entrevista. Minton Beddoes sosté que el tancament sobtat de programes d’ajuda va causar patiment innecessari i probablement morts. Posa com a exemple el risc d’interrompre d’un dia per l’altre el finançament de medicaments antiretrovirals en països on USAID era un actor central.

Musk ho nega categòricament. Argumenta que hi ha milers d’organitzacions no governamentals i grans fundacions privades amb desenes de milers de milions de dòlars que podien substituir aquell finançament. Cita, entre altres, la Fundació Gates i una altra gran fortuna filantròpica que identifica només pel nom de MacKenzie. També diu que USAID era una organització política, que part dels recursos es van traslladar al Departament d’Estat i que moltes acusacions provenien d’entitats interessades a recuperar pagaments fraudulents.

L’entrevistadora no defensa el sistema d’ajuda sense reserves. Diu que entén la necessitat de reformar-lo i que pot simpatitzar amb una part del canvi impulsat pel govern de Trump. El seu argument és més precís: la velocitat i la brusquedat de l’operació haurien deixat persones sense serveis abans que altres institucions poguessin reaccionar.

Musk manté que cap persona va morir a conseqüència de les retallades i afegeix que, si les fundacions privades no van actuar, també serien responsables. Minton Beddoes deixa constància que no hi està d’acord, però no allarga el combat. No emergeix cap prova nova dins de la conversa que permeti decidir entre les dues versions.

Quan passen a valorar el govern de Trump en conjunt, Musk diu que no comparteix totes les decisions de cap administració, però que considera l’actual clarament millor que l’alternativa. El capítol no ofereix una reconciliació: mostra dues maneres incompatibles de valorar la mateixa intervenció, una centrada en el frau i l’altra en els efectes d’una interrupció sobtada.

10. Europa i la predicció d’una guerra civil

De l’1:01:15 a l’1:08:21

Musk afirma que no pensa gaire en Europa. Minton Beddoes observa que les seves publicacions indiquen el contrari. El desacord comença ja amb les etiquetes. Ella diu que ha donat suport no només a la dreta populista, sinó a moviments europeus situats als marges radicals. Ell respon que defensa persones normals i que posicions avui anomenades d’extrema dreta eren convencionals una dècada enrere.

Musk redueix el seu programa a tres principis: fronteres segures, ciutats segures i despesa pública sensata. Considera falsa i ofensiva la manera com els mitjans qualifiquen aquestes idees. Minton Beddoes replica que el problema no són aquells principis, sinó les persones i els missatges concrets que Musk amplifica davant de centenars de milions de seguidors.

El cas central és la seva predicció que una guerra civil al Regne Unit serà inevitable si continuen les tendències actuals. L’entrevistadora viu a Londres i subratlla que Musk fa anys que no visita el país. Segons ella, les dades sobre criminalitat i la seva experiència quotidiana contradiuen la imatge d’un territori dominat per la violència i per immigrants musulmans. Creu que les publicacions de Musk han fet que molts nord-americans percebin Londres com un lloc molt més perillós del que és.

Musk respon que una població creixent amb valors contraris als occidentals acabarà intentant imposar-los i provocarà una reacció. Proposa que tots dos facin una ruta pel Regne Unit. Minton Beddoes accepta el repte, però insisteix que el país ha integrat bé molts immigrants i que, malgrat els problemes existents, el diagnòstic apocalíptic és erroni.

La discussió s’intensifica amb una pel·lícula que Musk havia promocionat, Citizen Vigilante. Ella considera que presenta Europa com una distopia i glorifica la violència contra una família musulmana. Ell es limita a defensar que és una pel·lícula que val la pena veure. Sí que coincideixen en un punt: empresonar persones per determinades publicacions a les xarxes i restringir excessivament la llibertat d’expressió és problemàtic.

Minton Beddoes formula finalment la pregunta de fons. Com encaixa l’home que descriu un futur de superintel·ligència i expansió espacial amb el participant constant en les batalles tribals de les xarxes socials? Musk no considera que hi hagi contradicció. Per a l’entrevistadora, en canvi, el contrast és precisament el que cal explicar.

11. Racisme, mitjans i immigració

De l’1:08:21 a l’1:20:27

Davant l’acusació de racisme, Musk invoca la seva família i les seves empreses. Explica que la seva parella és mig índia, que hi té quatre fills i que un d’ells porta el nom d’un físic indi. També assenyala la diversitat dels directius de les seves companyies. Quan Minton Beddoes li pregunta si és antimusulmà, ell diu que s’oposa a l’entrada de persones amb valors incompatibles amb els del país receptor i a qualsevol intent d’imposar normes contràries a les llibertats occidentals.

L’entrevistadora distingeix entre controlar les fronteres i donar suport general a partits que contenen membres neonazis o autoritaris. Cita el cas de l’AfD alemanya: considera reflexiva la seva dirigent Alice Weidel, però adverteix que dins del partit hi ha persones molt més extremes. La seva preocupació no és només el vot de Musk, sinó l’efecte de la seva plataforma i la seva audiència sobre la política de països on no viu.

Musk espera tenir un gran impacte i diu que pensa en Europa i els Estats Units com a parts d’un mateix Occident. No li preocupa que algunes persones el detestin; interpreta el seu nombre de seguidors com una prova que moltes més el valoren. Aleshores gira l’acusació cap als mitjans. Afirma que els periodistes són molt més menyspreats del que ells mateixos admeten.

Minton Beddoes reconeix la pèrdua de confiança i els errors del periodisme, però defensa els valors liberals clàssics de The Economist: llibertat individual, dignitat de la persona i vigilància davant les concentracions de poder. Creu que la polarització promoguda a les xarxes agreuja la desconfiança. Musk replica que els mitjans tradicionals són el problema.

Tots dos intenten aplicar els tres criteris de Musk —seguretat, fronteres i despesa— als Estats Units i a Europa. L’entrevistadora sosté que el Regne Unit i Europa tenen menys homicidis i dèficits més petits, encara que admet que l’administració Trump ha reforçat la frontera nord-americana. Musk discuteix les comparacions de seguretat, posa l’accent en els delinqüents reincidents i introdueix una comparació entre les morts per calor a Europa i les morts per armes de foc als Estats Units. Minton Beddoes respon que The Economist ha defensat repetidament l’aire condicionat. És un dels pocs moments lleugers d’una discussió cada cop més tensa.

En matèria migratòria apareix una zona d’acord. Musk creu que un estat del benestar generós crea un incentiu poderós perquè persones de països més pobres emigrin cap a Europa. Minton Beddoes accepta el mecanisme econòmic, però recorda que la immigració també aporta beneficis a un continent que envelleix. Ell es declara favorable a l’arribada de persones productives, honestes i respectuoses amb els altres; recorda que ell mateix és immigrant. Ella comparteix aquests criteris, però pensa que Europa els compleix millor del que Musk reconeix.

12. El futur com a veredicte

De l’1:20:27 a l’1:25:07

Què entén malament la gent sobre Elon Musk? La seva resposta és immediata: pràcticament tot el que l’entrevistadora ha dit durant la discussió política. Es defineix com a centrista i rebutja que les seves idees siguin d’extrema dreta. Torna a resumir-les en fronteres segures, compatibilitat amb els valors occidentals i prevenció d’una fractura social que, segons ell, podria acabar en violència.

Minton Beddoes proposa que les proves i el temps decideixin qui té raó. Musk confia especialment en aquest veredicte. Afirma que és millor que la majoria de persones a l’hora de predir el futur, encara que no encerti sempre ni calculi bé tots els terminis. Compara la seva posició amb la de Cassandra: veu venir esdeveniments que els altres no volen creure.

La directora li pregunta en quin camp confia més en les seves prediccions: la IA de la primera part o la política europea de la segona. Musk dona prioritat absoluta a la tecnologia. La superintel·ligència digital és una singularitat perquè, com un forat negre, absorbeix totes les altres qüestions i impedeix veure què hi haurà després. La combinació d’IA i robots dominarà l’economia i la vida social abans que els conflictes polítics europeus arribin al punt que ell pronostica.

Posa fins i tot dos terminis: situa la singularitat robòtica en menys d’una dècada i una possible guerra civil britànica aproximadament en dues. Minton Beddoes tanca el cercle amb una esperança: potser unes intel·ligències artificials benignes i molt poderoses evitaran aquella mena de catàstrofes. Musk creu que probablement ho faran.

L’entrevista acaba sense consens, però amb una jerarquia clara. Per a Musk, la discussió sobre Europa, el poder i els mitjans és intensa però secundària. La IA és la força que pot canviar el significat de la feina, els diners, les empreses i el govern. També és la força que els humans potser no podran controlar. L’optimisme de Musk no elimina aquesta contradicció; hi conviu.

Epíleg. Dues converses en una

Durant la primera hora, Musk i Minton Beddoes miren cap al futur. Parlen de models intel·ligents, robots, abundància, renda universal, centres de dades espacials i civilitzacions fora de la Terra. Ella qüestiona el trajecte; ell insisteix en la destinació. La discussió és profunda, però manté l’aire d’una exploració compartida.

En els darrers vint-i-cinc minuts, la conversa canvia. Ja no debaten principalment què faran les màquines, sinó què està fent Musk amb el poder que té avui. Starlink, DOGE, USAID, Europa, X i la immigració converteixen l’entrevista en una confrontació. Els dos interlocutors no només discrepen sobre les respostes: discrepen sobre la realitat que intenten descriure.

Les dues parts, tan diferents, estan unides per una mateixa qüestió. Qui ha de prendre les decisions quan el poder es concentra? Pot ser una IA superior als humans, un grup reduït d’empreses que es vigilen entre elles, dos governs capaços d’aturar un model, un empresari que controla una xarxa de satèl·lits o el propietari d’una plataforma amb centenars de milions de seguidors.

Musk confia en la construcció, els incentius i la seva capacitat d’anticipar el que vindrà. Minton Beddoes insisteix en les institucions, les proves i els límits al poder individual. L’entrevista no tria entre aquestes visions. Les posa cara a cara i deixa que el futur, precisament el territori que tots dos disputen, n’emeti el veredicte.

Sobre aquesta adaptació

L’estructura del llibre segueix els dotze capítols temporals inclosos per The Economist a la descripció del vídeo. El contingut s’ha redactat exclusivament a partir de la transcripció automàtica en anglès proporcionada per YouTube i de les metadades del mateix vídeo.

S’han eliminat les falques orals, les repeticions, les interrupcions i els missatges promocionals. Les intervencions s’han parafrasejat en català i s’han atribuït als participants. No s’han incorporat notícies, dades biogràfiques, verificacions ni interpretacions de tercers.

Aquesta adaptació independent no està afiliada ni avalada per The Economist, Elon Musk o Zanny Minton Beddoes. Per escoltar les intervencions completes i consultar-ne el context original, cal acudir al vídeo font.